CULTURA
FOTO. Călătorie în istoria portului popular la Cluj. Cusături și podoabe tradiționale, la expoziția „Ac de cojoc”
![](https://cluj24.ro/wp-content/uploads/2024/07/ac-de-cojoc-12.jpeg)
Expoziția Ac de Cojoc poate fi vizitată în perioada 9 mai-28 iulie 2024, la Palatul Reduta, din cadrul Muzeului Etnografic al Transilvaniei, pe str. Memorandumului, nr. 21, Cluj-Napoca.
Expoziția include pieptare, cojoace, chimire (curele, brâuri de piele), căciuli de blană, încălțăminte, podoabe, pungi de bani, săculețe de tutun, straițe de piele (traistă, tolbă), unelte din piele și obiecte utilitare, jucării, instrumente muzicale, din perioada secolelor XIX-XX. Exponatele provin din mai multe zone etnografice.
Costumul țărănesc oferă informații despre statutul social, care poate fi identificat atât prin natura materialelor, a calității acestora, prin paleta cromatică folosită, cât și prin suprafața brodată cu diverse modele tradiționale. Printre meseriile specifice se numără tăbăcăritul, prelucrarea pieilor, cojocăritul, opincăritul, curelăritul.
Motivele broderiilor și materialele folosite
Cele mai întâlnite modele decorative se numesc „pui”, „pene”, „flori”, „floarea de mijloc”, „floarea de buzunar”, „floarea de cap”.
În unele zone etnografice se folosesc inclusiv motive zoomorfe, precum șarpele, păunul, racul. De asemenea, se folosesc și cele geometrice astrale, ca Soarele, Luna, rombul, punctele, cruciulițele.
Pentru cusături se folosește lâna vopsită în diverse culori (negru, maro, roșu, verde, galben), lânică (industrială, naturală, sintetică), bumbac, mătase, fire metalice, fâșii subțiri din piele, ornamente din bucățele de oglindă, capse și bumbi metalici, mărgele și ciucuri de ață. Pentru albirea pieilor se folosea ipsosul, iar pentru vopsirea opțională a acestora se foloseau coloranții chimici, mai rar cei naturali.
Printre materialele folosite, se regăsesc bucățile de hârtie colorată, zăgara (margine de material țesut special, croșetat sau de catifea), blana de miel (astrahan), oi, capre, bovine, cabaline, taurine, porcine, vulpi, râși, jderi, dihori, lupi etc. Pentru membranele de tobe, cea mai apreciată era pielea de câine.
Interviu cu muzeograful Sebastian Paic
I.M.: Cum ați reușit să adunați această colecție impresionantă de exponate?
S.P.: Obiectele din expoziție fac parte din patrimoniul Muzeului Etnografic al Transilvaniei. Ele au fost adunate de-a lungul timpului de etnografii care au făcut cercetări de teren de-a lungul istoriei muzeului. O parte dintre ele provin din colecții mai vechi, care au fost achiziționate de muzeu.
I.M.: Ce cuvinte rostite de mentorul dumneavoastră, domnul profesor Ioan Sorin Apan, v-au rămas întipărite în minte și în suflet?
S.P.: Da… Sunt cuvinte, momente importante și mai ales trăirile spirituale, pe care le-am avut alături de profesorul Apan. E greu să mă gândesc acum la o apoftegmă. El a fost cel care a reușit să mă facă să înțeleg diferența dintre o interpretare de suprafață și posibilitatea de a explora sensurile în profunzime.
De asemenea, de la el am reușit să învăț să identific piesele etnografice vechi și elementele, faptele de folclor și cele etnografice mai vechi, să le pot poziționa pe scara temporală, ceea ce este un câștig extraordinar. A fost un început de drum foarte norocos, pentru că a avea un mentor este un noroc, un hazard.
Asociația studențească Zestrea
I.M.: Spuneți-mi mai multe, vă rog, despre Asociația studențească Zestrea, condusă de dumneavoastră.
S.P.: Este o asociație studențească, în măsura în care, am înființat-o pe vremea când eu și colegii mei eram studenți. În 2014 a luat ființă în mod oficial ca persoană juridică, dar grupul a existat dinainte. Avem mai multe direcții de activitate.
Pe de o parte, meșteșugurile, deoarece consider că este foarte important ca atunci când ești pasionat și vrei să aprofundezi cultura tradițională, să o ai și la mână, ca să zic așa. Să înțelegi lumea țăranului și mai ales partea materială, de patrimoniu material, tehnic, iar lucrurile nu sunt așa de simple. Bănuiesc că oricine știe sau intuiește că a țese sau a coase nu este un lucru ușor și există foarte multe tehnici și foarte multă informație.
La colindat în Maramureș
Apoi, am desfășurat în grupul nostru, poate ăsta este și cel mai tare experiment, anume, acela al dobândirii perspectivei interne, al experienței în teren în momentul de sărbătoare și, pentru asta deja de 12 ani, neîntrerupt, mergem la colindat în sate bune păstrătoare de tradiții, în Țara Lăpușului, în Maramureș, unde am fost de cele mai multe ori, în zona Bistriței.
Am experimentat cum este să fii colindător, în măsura în care poate un modern urban să retrăiască experiența omului de la țară de acum 100 de ani. Este o experiență, care nu poate fi descrisă pe deplin în cuvinte, se poate numai trăi. Am încercat să o comunicăm și altora prin spectacole, cea de-a treia direcție, o abordare nu neapărat de ansamblu profesionist și, așa cum este firesc pentru o asociație de genul acesta, nu am mizat foarte mult pentru o promovare prea intensă.
Provocările de pe teren
I.M.: Ce greutăți ați întâmpinat până acum în călătoriile dumneavoastră printre țăranii de la care ați cumpărat aceste piese?
S.P.: Greutăți nu sunt. Sigur că terenul are provocările lui, dar la urma urmei, fac parte din experiența aceasta de cunoaștere și trebuie luat ca atare orice moment, situație, întâmplare și prin ele să înțelegi cum este, de fapt, lumea țăranului de acum, pentru că în ziua de astăzi, întâlnești omul de astăzi; nu poți să mergi în teren și să întâlnești omul de acum 100 de ani, decât în mod indirect, prin amintirile celor de acum despre cei de dinainte și prin obiectele care au rămas de la ei. În felul acesta se poate reconstitui o imagine.
Este o experiență, o bucurie. Greutăți… nu le-aș numi așa. Fac parte din experiența de teren. Orice se întâmplă în teren, de fapt, conturează această perspectivă bogată. Sau poate am avut eu noroc.
O colecție care s-a bucurat de recunoaștere
I.M.: Cum a fost primită, la început, această intenție a dumneavoastră de a salva aceste piese?
S.P.: Pe de-o parte, am încercat să salvez piesele care sunt în colecția mea personală, care a început cu mult înainte să lucrez la Muzeul Etnografic al Transilvaniei din Cluj-Napoca. Acum, depinde, la cine ne raportăm. Este o colecție care s-a bucurat de recunoaștere, de prestigiu. Desigur, apoi, încetul cu încetul, au apărut mai multe colecții.
După cum spuneam, eu nu mizez foarte mult pe o promovare agresivă, mai ales în ultima vreme, consider că media este sub o dictatură a mass-mediei, iar internetul este un mediu care poate fi asemuit cu o groapă foarte mare de noroi, în care dacă arunci o picătură de apă nu contează, așa că îmi evaluez foarte bine poziția față de acestea. De fiecare dată când scriu ceva pe internet, imediat regret, de asta scriu și foarte rar și de fiecare dată efectele sunt opuse celor pe care mi le propun.
„Jumătate din valoarea obiectului colecționat este informația din spatele lui”
Dar este foarte bine că există o colecție și îi îndemn pe toți cei care iubesc cultura tradițională și își permit să investească, să facă lucrul acesta, cu mențiunea că, după părerea mea, jumătate din valoarea obiectului colecționat este informația din spatele acelui obiect. A construi o colecție întreagă din piese cumpărate de pe internet duce la o colecție pe jumătate.
Spre exemplu, am găsit un costum de Muscel în Botoșani. Dacă nu l-aș fi găsit eu în teren și n-aș ști care este povestea costumului, cum a ajuns acolo, nu-i rămâne colecționarului, etnografului decât să presupună. În cazul acesta era povestea unei familii din timpului războiului. O familie de refugiați a fost primită și drept recompensă, în semn de mulțumire, a primit acest cadou.
O poveste care ascunde mult mai multă informație legată de perioada istorică și de asemenea, de o istorie afectivă, personală. Aș vrea să mai adaug un lucru foarte important. Iată cât de important este să zonezi și să știi să dai importanța cuvenită zonei etnografice și cunoașterii acesteia, pentru că, de fapt, a cunoaște bine zona etnografică din care provine o piesă înseamnă să ai o poartă deschisă către înțelegerea unor fenomene sociale, antropologice, istorice, culturale.
Contactul cu bunica: „Așa am învățat să iubesc etnografia”
I.M.: Spuneți-mi, vă rog, mai multe despre bunica dumneavoastră, cu ale cărei piese v-ați început colecția.
S.P.: Este cea mai importantă sămânță a pasiunii mele pentru etnografie, prima. Contactul cu bunica mea a fost modelator. Ea era parte din acea lume tradițională. Era și descântătoare și cântătoare și țesătoare și bocitoare. A fost o experiență care mi-a deschis perspectiva, o fereastră către acea lume. Așa am învățat să iubesc etnografia, la care s-a adăugat al doilea pas extrem de important și, unul fără celălalt ar fi făcut să nu fiu azi un etnograf, poate eram un chimist fericit și, anume, întâlnirea cu profesorul Apan. Îmi e foarte dor de amândoi.
I.M.: Care sunt piesele dumneavoastră preferate din colecția personală?
S.P.: Greu de spus. Asta este o întrebare similară cu aceea despre copilul preferat. N-aș putea să spun care este. Sigur că sunt piese mai valoroase din punct de vedere etnografic, mai vechi, mai noi, care au o oarecare încărcătură personală, memorialistică. Am piese pe care le-am cumpărat și de pe internet, nu poți să fii înafara sistemului, înafara lumii în care trăim.
Ceea ce este mai definitoriu este că descopăr, de multe ori, că pentru mine funcția estetică sau aspectul estetic al costumului tradițional și al pieselor etnografice este cel mai puțin important. Uneori parcă sunt orbit și nu văd că un obiect este sau nu este frumos, pentru că mai degrabă mai important pentru mine este altceva, acea valoare etnografică, povestea lui.
Tradiția, un fenomen viu
I.M.: Care este cea mai fascinantă poveste pe care ați întâlnit-o până acum?
S.P.: Nu vreau să le pun neapărat într-o ordine. Și faptul că în spatele unui obiect, după cum spuneam mai devreme, este o poveste despre război, despre vremuri grele. Multe dintre piesele etnografice, de fapt, arată fireasca evoluție și schimbarea lucrurilor.
Descopăr cum atitudinea normală a omului de la țară, de acum 50-100 de ani, față de haina lui este cea pe care o avem și noi astăzi, o haină veche. Pentru ochiul etnografului, al pasionatului și pentru cel al omului modern poate este altceva, dar pentru el era pur și simplu o haină, care în momentul în care nu mai era de sărbătoare devenea de lucru, ajungea și cârpă cu care ștergea pe jos sau o punea să nu îi fie frig câinelui. Ce e important în spatele poveștilor de genul acesta este că atâta timp cât omul se raportează la haină, fără să îi dea o importanță etnografică, atâta timp omul acela este parte dintr-un sistem tradițional.
În momentul în care vede altceva, ceea ce vedem și noi, înseamnă că omul acela nu mai face parte din sistemul pe care îl idealizăm atât și din ce în ce mai des se întâmplă lucrul acesta. Dar nu vreau să se înțeleagă că jelesc din cauza pierderii tradiției. Eu cred că ea este un fenomen viu, așa cum este și limba. Cea din secolul al XIX-lea este foarte diferită de limba lui Coresi și foarte diferită de limba din ziua de astăzi. Asta nu înseamnă că limba română s-a pierdut, ci pur și simplu se transformă. Așa este și cu tradiția. Ea se schimbă.
Ceea ce ne definește pe noi din punct de vedere cultural ca români, pentru că suntem aici, în România, iar eu sunt de etnie român, este un complex cultural extrem de bogat, de complicat care este diferit de cel al bunicii mele, de cel al stră stră-bunicilor mei, dar asta nu înseamnă că s-a pierdut esența. Nu sunt de acord cu ideea asta, cu frica asta, că ne pierdem tradițiile. Discursul acesta îl găsim și în articole de acum 150 de ani. Nu e chiar așa, ci ele se transformă. Sunt mult mai liniștit, nu am această angoasă culturală și cred că este o atitudine mai sănătoasă.
Copilăria la țară
I.M.: Ce vă plăcea cel mai mult să faceți atunci cand erați copil?
S.P.: Fără îndoială, dacă îmi aduc aminte de copilărie, îmi aduc aminte de momentele petrecute la țară, nu la Brașov, acasă, în oraș, cu mult mai multă intensitate. Pentru mine, copilăria la țară a însemnat „copilăria”, cu litere mari, a însemnat libertatea, cunoaștere, începuturile cunoașterii, dobândirea anumitor atitudini formatoare, formative.
Deși am petrecut mai puțin timp la țară este primul lucru de care îmi aduc aminte, iar ce îmi plăcea să fac, ca oricărui copil, joaca. Dar, revenind în sfera etnografiei, poate că s-a și observat lucrul acesta, pentru că bunica mea ironiza un pic atitudinea asta, îmi plăcea foarte mult să stau lângă bătrâni și să ascult poveștile lor, să observ ce fac în momentele de zi cu zi, dar mai ales, în momentele de sărbătoare și de ritual, pentru că am avut parte de foarte multe momente de genul acesta, mai ales din ciclul vieții, nunta și înmormântarea le-am întâlnit foarte des în copilărie la țară. Am făcut fără să știu și fără să-mi fi propus foarte multă observație de teren, fără să știu că așa se numește.
I.M.: Ce alte pasiuni aveți?
S.P.: Prima facultate pe care am făcut-o, din pasiune, cea de chimie, am și lucrat într-un laborator de cercetare până ce am schimbat macazul, diametral opus. Am avut norocul să am în apropiere oameni de la care să învăț multe lucruri. Tot în sfera etnografiei, am învățat meșteșuguri tradiționale, încondeiatul ouălor, icoană pe sticlă, crestături în lemn, măști tradiționale, opinci. Cred că sunt norocos să am mai multe pasiuni legate între ele în felul acesta și de ceva vreme încoace îmi descopăr pasiunea pentru grădinărit, se extinde paleta.
Interviu cu muzeografa Laura Cristina Pop
I.M.: Cum a luat naștere această inițiativă de a organiza expoziția?
L.C.P.: Expoziția noastră își are sursa în primul rând în pasiunea noastră pentru obiectul etnografic, pentru obiectul de piele, de blană și își are rădăcinile, practic, în vechea pasiune pentru etnografie, motiv pentru care ne aflăm angajați în acest muzeu și absolvenți de etnologie.
I.M.: Povestiți-mi, vă rog, despre momentul în care v-ați descoperit pasiunea pentru etnografie, etnologie.
L.C.P.: Eu sunt absolventă de liceu de informatică. În vremea în care am absolvit liceul era foarte la modă politehnica, așa că am început politehnica și în anul trei de facultate, odată cu venirea libertății, a revoluției, am decis să îmi urmez adevărata cale și am devenit studentă la litere, la română-etnologie, a doua generație de studenți de etnologie, o generație cu 5 ani de studiu. Așa că de atunci se trage pasiunea pentru etnologie, etnografie și pentru acest domeniu.
Atenție pentru detaliu, pentru frumos, pentru armonie
I.M.: Din cercetările dumneavoastră ce anume v-a fascinat?
L.C.P.: Pot spune că încă de când eram copil am fost fascinată de armonia obiectului tradițional în care regăsești o formă utilă dublată de o mare atenție pentru detaliu, pentru frumos, pentru armonie și practic în colecțiile muzeului nostru se regăsesc multe obiecte care dau dovadă de perfectă armonie, chiar pot spune că lucrarea de absolvire a facultății, nu mai țin minte cum se numea atunci, a fost despre numărul de aur, număr care întruchipează practic tot ce înseamnă armonia naturală, etnografică transpusă într-un număr.
I.M.: Care sunt exponatele dumneavoastră preferate din arhiva muzeului?
L.C.P.: Sunt exact aceste obiecte din piele, blană, pe care nu o să le vedeți foarte mult expuse, pentru că sunt prețioase, vulnerabile și manipularea lor înseamnă o agresiune și pentru ele. Ce vedeți acum nu este o expoziție care se întâmplă foarte des. Nu întâmplător, Sebastian și cu mine suntem cei care au făcut această expoziție și nu alta.
„Îmi place viața mea. Aș mai putea trăi una”
I.M.: Ce alte pasiuni aveți?
L.C.P.: Am multe pasiuni, nu-mi ajunge timpul. Pe lângă că am venit aici din pasiune, chiar după ce am terminat facultatea am venit aici, după ce am părăsit un pic locul, dar m-am reîntors, îmi place să citesc, să călătoresc, să fac obiecte din piele, să mă duc la filarmonică, la operă, îmi place viața mea. Aș mai putea trăi una.
I.M.: Aveți vreun vis care nu s-a putut realiza până acum?
L.C.P.: Nu cred. Mă pot declara o persoană împlinită și chiar spun, de multe ori, că am tot ce îmi trebuie, nu am la ce să mai tânjesc. Sunt o persoană realizată și, cum spune soțul meu, sunt fericită.
Portul popular al minorităților
I.M.: La ce vă gândiți atunci când priviți o piesă din portul popular al minorităților?
L.C.P.: În primul rând, îmi place să îmi încânt ochiul, pentru că de la minorități avem ce învăța, nu mai departe de cojocul săsesc care este un obiect deosebit, deoarece uitându-te la el te poți delecta ore în șir, dacă vrei și, până la tehnicile pe care uneori minoritățile le folosesc în alt fel decât noi. În al doilea rând, este multă istorie în spatele fiecărui obiect al minorităților și ne dăm seama că a existat și există diversitate.
I.M.: Ce anume v-a șocat sau v-a impresionat din cercetarea dumneavoastră asupra istoriei minorităților?
L.C.P.: Există momente șocante în toate istoriile și nu cred că putem spune că numai în istoria minorităților ne-a șocat ceva. Cred că sunt momente istorice care șochează pe oricine și depinde de pe ce parte a baricadei te poziționezi. Nu cred că vă pot da un răspuns tranșant la întrebarea asta.
„O expoziție înseamnă o muncă intensă”
I.M.: Ce vă plăcea cel mai mult să faceți atunci când erați copil?
L.C.P.: Când eram copil mă jucam foarte mult, singură, cu prietenii, aveam păpuși, îmi imaginam o altă realitate îmbrăcând, dezbrăcând, croind și aranjând viața păpușilor. Clar, pe vremea noastră, păpușa era, a fetelor mai ales, de bază. Mă jucam foarte mult în parc, cum ziceam noi, „la bară”, eram un soi de Nadia Comăneci, toate fetele, așa că aveam genunchii juliți și coatele la fel și ne vedeam toate la paralele și la capră, bârnă, era frumos.
I.M.: Ce expoziție ați dori să organizați în viitor?
L.C.P.: Încă nu vă pot spune pentru că depinde de foarte mulți factori. O expoziție înseamnă o muncă intensă. Cu siguranță, împreună cu colegul meu vom mai încerca să organizăm expoziții, să vedem, în funcție de ce urmează, pentru că depozitele noastre conțin destule colecții interesante și ar fi ce să mai scoatem la lumină. Orice mișcare și mutare a obiectelor presupune o uzură pentru ele.
Laura Cristina Pop și Sebastian Paic sunt muzeografi în cadrul Muzeului Etnografic al Transilvaniei din Cluj-Napoca. De asemenea, aceștia sunt cei doi curatori ai expoziției Ac de cojoc.
Ioana Mărcuțianu
Dacă ți-a plăcut articolul și vrei să fii la curent cu ce scriem:
CLUJUL PENTRU TOȚI - Ai o propunere pentru un Cluj mai bun? Ai o problemă în zonele în care îţi trăieşti viaţa? Semnalează-ne-o! Trimite mesajul tău pe email prin ACEST FORMULAR, Whatsapp sau pe Facebook messenger
![](http://cluj24.ro/wp-content/uploads/2020/01/logo-cj24-taiat-300.jpg)
ACTUALITATE
Dosarul de diplome false de la Universitatea de Medicină și Farmacie (UMF) Cluj-Napoca, torpilat de judecătorii clujeni
![](https://cluj24.ro/wp-content/uploads/2021/04/UMF-Cluj.jpg)
În toamna lui 2019, procurorii clujeni au cerut, fără succes, arestarea preventivă a cinci cadre didactice de la Universitatea de Medicină și Farmacie (UMF) Cluj-Napoca, printre care se afla și fostul rector Marius Bojiță, sub acuzații de abuz în serviciu și instigare la fals. Vineri au fost analizate probele din dosar, iar judecătorii nu au fost încântați de modul în care au lucrat procurorii.
Practic au fost emise 30 de diplome de participare la cursuri de formare profesională pentru farmaciști, fără ca aceștia să fi fost examinați.
Alături de Marius Bojiță mai sunt inculpate în dosar Miere Doina, Hegheș Simona Codruța, Banc Roxana și Filip Lorena.
Potrivit procurorilor, „în perioada 16.11.2016-29.11.2016, UMF Cluj-Napoca a fost organizat la disciplina Analiza medicamentului cursul de perfecţionare postuniversitară cu titlul ,,Calitatea medicamentului – Metode moderne aplicate în studii de stabilitate” cod 439 curs la care figurează ca şi participante un număr de 30 de persoane.
Concluzionând asupra faptelor numiţilor Bojița Marius şi Hegheduș Simona Codruța rezultă că activitatea didactică a acestora se caracterizează de îndeplinirea în mod necorespunzător a atribuţiilor de serviciu ale acestora, fie prin nesusţinerea activităţii didactice, fie prin susţinerea acesteia într-un mod parţial, fie prin neevaluarea persoanelor înscrise, fie prin evaluarea neriguroasă a acestora materializată prin discuţii libere sau chiar schimb de opinii.
Acest mod de exercitare a atribuţiilor de serviciu de cadru didactic în cadrul UMF Cluj-Napoca a condus la vătămarea intereselor legitime ale universităţii prin neoferirea serviciilor de educaţie pentru care aceasta a fost înfiinţată şi a societăţii prin oferirea creditelor EFC necesare obţinerii avizului anual de liberă practică a farmaciştilor, fiind astfel lăsate să activeze în domeniul farmaceutic persoane care nu şi-au dovedit cunoştinţele de specialitate”, se arată în referatul de arestare preventivă.
Totodată, niciunul dintre participanţi nu a achitat taxa de înscriere anterior datei începerii cursurilor.
”Dintre cele 9 persoane care au fost înscrise la curs, doar 2 dintre acestea au achitat taxa de înscriere înainte de prima zi a cursului, respectiv F.A.O. şi T.L.R. însă ambele persoana au achitat taxa de înscriere de 100 de lei în data de 22.11.2016, adică la o zi după prima dată de evaluare.
Concluzionând asupra faptelor numitelor D.M., F.L. şi B.R. rezultă că activitatea didactică a acestora se caracterizează de îndeplinirea în mod necorespunzător a atribuţiilor de serviciu ale acestora, fie prin nesusţinerea activităţii didactice, fie prin susţinerea acesteia într-un mod parţial, fie prin neevaluarea persoanelor înscrise.
Acest mod de exercitare a atribuţiilor de serviciu de cadru didactic în cadrul UMF Cluj-Napoca a condus la vătămarea intereselor legitime ale universităţii prin neoferirea serviciilor de educaţie pentru care aceasta a fost înfiinţată şi a societăţii prin oferirea creditelor EFC necesare obţinerii avizului anual de liberă practică a farmaciştilor, fiind astfel lăsate să activeze în domeniul farmaceutic persoane care nu şi-au dovedit cunoştinţele de specialitate.
De asemenea, modalitatea de exercitare a atribuţiilor de serviciu de către numitele D.M., F.L. şi B.R. a condus la obţinerea pentru persoanele participante la curs a unui folos necuvenit constând în 20 de credite EFC. Dovada acestor credite s-a efectuat prin emiterea de către UMF Cluj-Napoca a 9 diplome de participare care atestă o împrejurare mincinoasă, respectiv că persoanele în cauză au obţinut 20 de credite EFC ca urmare a parcurgerii unui curs de formare profesională prin care au dobândit cunoştinţe şi abilităţi în vederea asigurării unui act farmaceutic de calitate”, arată procurorii.
Dosar retrimis procurorului
Judecătorii au decis, vineri, să admită în parte contestaţiile formulate de inculpați împotriva încheierii penale nr. 237/09.04.2021 a Judecătoriei Cluj-Napoca în ceea ce priveşte greşita respingere a excepţiilor vizând nulitatea actelor efectuate anterior sesizării din oficiu şi nulitatea declaraţiei martorei M. I. şi dispoziţia de începere a judecăţii.
S-a constatat nulitatea absolută a tuturor actelor efectuate şi obţinute anterior sesizării din oficiu din data de 12.12.2017 de către IPJ Cluj Serviciul de Investigare a Criminalităţii Economice.
Au fost respinse mai multe note explicative și înscrisuri depuse la dosar.
Decizia de vineri a fost transmisă Parchetului de pe lângă Judecătoria Cluj-Napoca, procurorul urmând a comunica judecătorilor de cameră preliminară dacă menţine dispoziţia de trimitere în judecată ori solicită restituirea cauzei în termen de 5 zile de la comunicarea încheierii.
CLUJ24 TV
VIDEO. Nu se știe data exactă a nașterii lui Avram Iancu. Care este explicația istoricilor
![avram iancu](https://cluj24.ro/wp-content/uploads/2024/08/avram-1.jpeg)
Asociația Cluj24, împreună cu Institutul de Istorie ”George Barițiu” Cluj-Napoca al Academiei Române, lansează proiectul ”Avram Iancu – eroul zilelor noastre” pentru a marca împlinirea a 200 de ani de la nașterea lui Avram Iancu. În cadrul proiectului vor fi prezentate o serie de aspecte inedite din viața Crăișorului Munților.
Eroul revoluției române din anii 1848-1849 s-a născut în Vidra de Sus, astăzi comuna Avram Iancu, județul Alba, în inima Munților Apuseni. Situată de-a lungul văii înguste a Arieșului Mic, în vremea lui Avram Iancu localitatea era compusă din case răsfirate pe malul apei, pe micile terase ori la poalele dealurilor stâncoase.
Peisajul pitoresc, dar mai ales climatul material și spiritual al munților și-au pus amprenta asupra caracterului, sufletului și personalității lui Iancu, după cum pilduitor sublinia Nicolae Buta în lucrarea uitată astăzi, „Avram Iancu și epoca sa” (1924), când făcea referire tocmai la obârșia eroului: „sufletul omului nu se naște și nu viețuiește undeva abstract, în domenii nepătrunse de mintea omenească, ci el se formează din murmurul dulce al apelor, din aspectul variat și romantic al munților gigantici, din florile vesele ale câmpiilor, cu un cuvânt: din tot ce ne înconjoară ca materie și viață”.
Moțul între moți
Cu alte cuvinte, mediul înconjurător în care eroul a văzut lumina zilei în vara anului 1824 a impregnat puternic și invariabil sufletul acestuia. Totodată, contactul nemijlocit cu plaiul, condițiile aspre ale vieții și muncii de zi cu zi din Apuseni i-au influențat spiritul, gândirea, conștiința și temperamentul.
De aceea, „moțul între moți” a avut un caracter neșovăielnic, dârz, de-a dreptul intransigent, nefiind dispus spre compromis nici cu semenii, nici cu reprezentanții autorităților imperiale austriece în frunte cu împăratul Franz Joseph, pe care nu s-a eschivat în a-l cataloga drept „mincinos” în momentul în care va constata că lupta sau rezistența militară a moților din anii 1848-1849 nu va fi recompensată cu împlinirea promisiunilor făcute de imperiali în vremea „rebeliei”, adică a revoluției secesioniste maghiare, de fapt cu rezolvarea favorabilă pentru locuitorii munților a chestiunilor sociale, fiscale și funciare arzătoare, de care depindea în mare măsură soarta lor viitoare.
Să ne reamintim că moții trăiau o viață aspră, de munte, supusă atât preceptelor pastorale, datinelor religioase și obiceiurilor tradiționale, cât și poverii social-economice a iobăgiei, exploatați și asupriți de puterea politică seculară, pe ai cărei reprezentanți i-au considerat străini de neam și de lege.
Deloc întâmplător, moții, în particular, și românii ardeleni, în general, și-au definit și numit datina, legea și neamul drept „românești” și „străbune”, lăsându-se îndrumați de juzi, gornici și preoți de „legea românească”, alergând mai degrabă la aceștia după sfat, povață și îndrumare decât la „domni” și la „tisturi”, adică la reprezentanții autorităților civile și militare habsburgice, așa cum o vor face și în anii „furtunoși” sau „viscoloși” din vremea revoluției. În anul 1888, Teofil Frâncu (1844-1903), un bun cunoscător al Apusenilor și al locuitorilor din munți îi descria pe moți în felul următor: „temperamentul lor e sangvinic și seriozitatea e caracteristica lor principală.
Trai simplu
Se însuflețesc iute și au o tărie de caracter atât de mare, încât dacă și-au propus ceva nu se lasă odată cu capul, chiar de ar trece prin sabie și foc, până ce nu-și ajung scopul, oricât de convinși ar fi de mai înainte despre relele urmări ce ar rezulta pentru ei în caz de neizbândă. Fățărnicia nu o cunosc acești copii ai munților și sinceritatea lor e de admirat.
Cu străinii sunt mai rezervați; cred că toate relele de la ei vin pe capul lor, fără ca împăratul, în care moții au cea mai mare încredere, să știe de nedreptățile pe care le fac străinii în țară. Traiul lor e foarte simplu; ei se mulțumesc cu puțin, sunt sârguincioși, lucrători, cumpătați și foarte religioși. Crimele în aceste ținuturi sunt aproape necunoscute, iar despre sinucideri numai prin basme se vorbește”.
Familia lui Iancu
Într-o asemenea familie de moți și în această atmosferă s-a născut Avram Iancu „la vremea cireșelor” anului 1824, deci într-una din zilele lunilor iunie sau iulie ale anului respectiv. Pruncul Avram nu a fost înscris de preoții satului, Ioan și Vasile Gomboș, în registrul botezaților parohiei ortodoxe Vidra de Sus, deși fratele său mai mare, Ioan Iancu, este menționat în respectivul catastif bisericesc-matricular cu data de încreștinare la 22 februarie 1822.
Specialiștii care au studiat acest detaliu biografic referitor la data nașterii lui Avram Iancu și a neconsemnării exacte a acesteia în registrul parohial din Vidra de Sus s-au străduit să deslușească această enigmă, oferind mai multe explicații plauzibile, cea mai credibilă fiind următoarea: omiterea datei nașterii și a botezului lui Avram Iancu se datorează nu atât unei erori sau neglijențe a preotului paroh, ci tocmai părinților acestuia, care n-au dorit ca preotul Vasile Gomboș, căruia mama lui Iancu îi era nașă de botez, să-l înregistreze pe mezinul lor în matricola satului, adică în registrul parohial de stare civilă, pentru a-l „scăpa de îndelungatul serviciu militar în slujba armatei austriece”, legea civilă din epocă stipulând că unul dintre feciorii fiecărei familii era sortit slujirii în oștile cezaro-crăiești ale habsburgilor.
Părinții eroului, Alexandru Iancu (1787-1855) și Maria, născută Gligor (1805-1868), erau iobagi pe domeniul fiscal al Câmpeniului, ambii cu origini în perimetrul geografic al celor trei localități cu numele de Vidra (de Sus, Mijloc și Jos) de pe cursul Râului Mic, astăzi Arieșul Mic.
Pe linie paternă ne este cunoscut nominal și bunicul lui Avram Iancu, și anume Gheorghe Iancu, preot ortodox în Vidra de Sus, care în anul 1784 a participat la Răscoala lui Horea, după unele mărturii fiind chiar rudă cu acesta, de unde și explicația mai târzie a lui Avram Iancu că este „nepotul lui Horea”, interpretată de unii mai degrabă ca o metaforă, nu ca o legătură de sânge.
Preotul Gheorghe și preoteasa Gheorgheasa, cum e pomenită ca nașă și moașă în registrele bisericești din Vidra de Sus, au avut șapte copii: patru fete, botezate Sântioana, Maria, Zamfira și Ana, și trei feciori, botezați Alisandru (Alexandru), Avram și Ioan.
Tatăl lui Avram Iancu
Toți cei trei băieți au urmat școala confesională din satul natal și câteva clase la Câmpeni, apoi au ajuns gornici și juzi, adică pădurari și primari, în Vidra de Jos, de Mijloc și de Sus. Alexandru a rămas lângă părinții săi, moștenind vatra familiei și căsătorindu-se de tânăr cu o fată din partea locului, Maria Gligor.
Respectați de săteni, Alisandru și Maria Iancu botează și cunună ca nași numeroși copii și tineri din Vidra de Sus, după cum ne dezvăluie filele registrelor parohiale de stare civilă ale localității lor de baștină.
În primăvara anului 1848, Alisandru Iancu și-a vizitat fiul la Târgu Mureș, iar Isaia Moldovan, un contemporan care-l cunoscuse cu acel prilej, avea să-l descrie astfel: „un om frumos, înalt, îmbrăcat în port românesc: cioareci de habă, pieptar cusut cu fir de aur, un șerpar țintuit asemenea ici-colea cu aur, om ca de 50-51 ani”.
Conform mărturiilor celor ce l-au cunoscut nemijlocit, în ultimii ani de viață Alexandru ar fi fost bolnav și ar fi murit paralizat, fiind înmormântat în ziua de 25 septembrie 1855, conform informațiilor notate de preotul paroh în registrul răposaților parohiei ortodoxe din Vidra de Sus, corespunzătoare calendarului iulian sau vechi, folosit pe atunci de români. Un document civil, numit „Todfalls-Aufnahme/Conscrierea casului de morte”, întocmit în limba germană, la 25 februarie 1856, menționează data decesului lui Alexandru Iancu pe 2 octombrie, ceea ce corespunde calendarului gregorian sau pe stil nou, uzitat de autoritățile civile. În acest document aflăm detalii importante despre „averea lăsată de răposat” constând în „bani peșin, obligațiuni private, vite, mai mulți boi de jug, lână, câmpii, terenuri arabile, vin, fân, paie”, de unde observăm că familia Iancu din Vidra de Sus era una „fruntașă” ori înstărită.
Cu trei luni înainte de a muri, Alexandru Iancu și-a întocmit testamentul – redactat la Vidra de Sus, în 26 iunie 1855, în limba română cu grafie chirilică, păstrat astăzi în colecțiile speciale ale Bibliotecii Centrale Universitare „Lucian Blaga” din Cluj-Napoca –, prin care își detalia averea, deținută în bani și proprietăți, lăsând-o moștenire soției Maria și fiilor Ioan și Avram, dar afierosind diferite sume de bani „pe seama sfintelor biserici” din Vidra de Sus, Vidra de Mijloc, Vidra de Jos, Deasupra Pietrei și din Cioara.
Același document ne dezvăluie că Alexandru Iancu împrumutase sume importante de bani unor locuitori din Vidra de Sus, Bulzești, Luncșoara și Sohodol, suma totală pe care moștenitorii trebuiau să o recupereze ridicându-se la 2855 florini, ceea ce ar corespunde în puterea de cumpărare de astăzi, conform unui algoritm financiar al Băncii Naționale a Austriei, sumei de 49.733 euro.
Despre mama Crăișorului Munților
Mama eroului, Maria, a fost o femeie mică de statură, dar frumoasă, harnică și înțeleaptă, după cum o descriu contemporanii. I-a supraviețuit soțului treisprezece ani, trecând la cele veșnice în 31 martie 1868, la vârsta de 63 de ani. Fii ei, Ioan și Avram, au înmormântat-o lângă tatăl lor, la intrarea în cimitirul satului Vidra de Sus, în stânga aleii ce duce spre biserică, așezându-le la căpătâi o cruce de piatră, păstrată până în ziua de astăzi.
Conștienți de importanța școlii și a educației copiilor lor, Alexandru și Maria și-au îndrumat cei doi feciori spre școlile vremii.
Averea pe care o aveau le-a permis să-i întrețină nu numai în arealul munților la Vidra de Sus, Câmpeni și Zlatna, ci și mai departe de casă la Sibiu și la Cluj, veniturile obținute de pe urma exploatării pământurilor, precum lotul arător de opt jugăre și câmpurile de fânațe, dar și a creșterii animalelor, însumând vaci cu lapte, boi de jug, câțiva cai, porci și oi numeroase, ridicându-i vizibil în comparație cu sărăcia și lipsurile care copleșeau majoritatea populației din Munții Apuseni.
Aceleași venituri le-au permis să-și construiască în curtea casei părintești o casă nouă cu două încăperi, așezată pe temelie de piatră și acoperită cu șindrilă, dar și să-l poarte pe Ioan la Seminarul teologic din Sibiu, iar pe Avram la liceul liber regesc din Cluj, spre a-l face pe primul preot, iar pe al doilea avocat ori notar.
Dascălii lui Avram
La școlile din Vidra și din Câmpeni, cei doi frați i-au avut ca dascăli pe Mihail Gomboș și Moise Ioanette, plini de râvnă pentru ridicarea poporului. Între 1837 și 1841, Avram Iancu a studiat la gimnaziul inferior din Zlatna în limba latină. De aici s-au păstrat și sunt cunoscute patru certificate școlare pe numele lui „Iank Abrahamus” din Vidra de Sus de religie „greco-neunită” (ortodoxă), și anume pe anii școlari 1837-1838, 1838-1839, 1839-1840 și 1840-1841. În aceste cataloage elevul Avram este descris cu următoarele calificative la sârguința și perseverența în studiu: „praestans” (excelență), „bona” (însușiri bune), „laudabilis” (lăudabil) și „assidua” (asiduu, neostenit).
La purtarea morală a fost notat cu „prima” (cel dintâi) și „eminens” (eminent), iar la diferitele obiecte de învăţământ de asemenea cu: „prima” și în majoritatea cazurilor (religie, aritmetică, geografie) cu „eminens”. Fratele său mai mare finalizează în 1841, la vârsta de 19 ani, cursurile teologice de la Sibiu, iar în 12 octombrie 1841 se căsătorește cu Ana Gomboș a lui Vasilie la biserica din Vidra de Sus, fiind hirotonit preot de vlădicul Vasile Moga (1774-1845, episcop ortodox al Ardealului între 1810-1845) tocmai pentru parohia din satul natal. Sătenii l-au poreclit „Popa Lepedeu” pentru că avea o statură înaltă, firea sa fiind diferită de a fratelui său mai mic, Avrămuț, alături de care ține aproape în timpul luptelor de apărare din munți în vremea revoluției.
Neînțelegerile cu Avram au apărut și s-au accentuat după 1850, preotul Ioan luând partea tatălui Alexandru Iancu. Cauza neînțelegerilor, după cum ne-o arată cei ce le-au studiat în amănunțime viața, este una recurentă în lumea tradițională sătească, și anume moștenirea averii părintești, popa Ioan pretinzând mai mult decât i se cuvenea și urmărind să-și însușească și casa părintească, deși nu avea copii, trăind doar alături de soția sa Maria și, până la moartea părinților, de tatăl și mama sa.
Aflat mai mult pe drumuri, fratele mai mic Avram, e trimis nu o dată să-și ia moștenire de la armatele sale, ușa casei părintești fiindu-i închisă. Cu toate acestea, Avrămuț nu și-a urât fratele, nici nu l-a clevetit, iar când a închis ochii pentru totdeauna, în 20 august 1871, a avut tăria să-l ierte și să participe la prohodirea sa în ziua de 22 august 1871, conducându-l pe ultimul drum spre țințirimul din spatele bisericii parohiei Vidra de Sus, unde i-a fixat o Cruce de piatră pe care s-a dăltuit: „Ioan Iancu, Paroch Grec(o) Res(ăritean). La anul 1871 aug(ust) 22 de zile, își dede sufletul în mâna Creatorului seu, în etate de 52 ani”.
La Facultatea de Drept din Cluj
Revenind la parcursul educațional al lui Avram Iancu, reținem că între anii 1841 și 1845 a urmat „științele filosofice și juridice” la vestitul liceu catolic al călugărilor piariști și la facultatea de drept din Cluj, unde a învățat în limbile maghiară și latină.
Aici s-a făcut încercarea de a-i schimba religia părintească și naționalitatea, dar fără niciun rezultat, după cum aflăm din notițele colegului său Ioan Pușcariu, care ne atrage atenția că informațiile notate în cataloagele liceului de profesorii epocii nu sunt altceva decât „mistificări” și „simple amăgiri”, provenite din pana dascălilor „pururea zeloși în vânătoarea de suflete”.
Din nefericire, această mistificare a fost uneori preluată și colportată de unii istorici și cărturari români sau maghiari, care l-au caracterizat fie „romano-catolic”, fie „greco-catolic”, dorind astfel să-l identifice drept „maghiar”. Avram Iancu s-a mulțumit însă a culege de la profesorii săi numai învățătura solidă și cunoștințele felurite în materie de științe juridice și filosofice, iar hrana sufletească și culturală a căutat-o în mica comunitate românească a orașului, în amintirile vieții țărănești din Apuseni și în societatea studențească „Aurora”, pe care o alcătuiseră elevii români ai liceului piarist. Cei mai mulți dintre ei erau fii de preoți, mici nobili, dascăli sau iobagi, amintiți nominal de Nicolae Popea sau Ioan Pușcariu în scrierile lor istorice.
Colegi revoluționari
Dintre colegii lui Iancu merită pomeniți câțiva, mai ales cei ce au avut un rol signifiant în mișcarea națională și culturală a românilor ardeleni din a doua jumătate a secolului al XIX-lea, precum au fost Nicolae Popea, Ioan cavaler de Pușcariu, Alexandru Papiu Ilarian, Vasile Fodor, Ioan Oros, Alexandru Tordășianu, Petru Roșca, Ion Balomiri, Nicolae Vlad, George Roman, Iosif Sterca Șuluțiu, Iacob Bologa, Constantin Roman și mulți alții. De la unii dintre ei ne-au parvenit mărturii prețioase cu privire la personalitatea, firea, replicile verbale și comportamentul social al lui Avram Iancu în timpul petrecut la liceul clujean.
De la unul dintre ei, Iosif Sterca Șuluțiu, știm că Avram Iancu și alți tineri români au asistat la dezbaterile dietei clujene din iarna anilor 1846-1847, care au vizat îmbunătățirea soartei iobagilor. La refuzul cinic al aristocrației maghiare de a ușura și chiar a șterge iobăgia, tânărul Avram Iancu a replicat spunând: „Nu cu argumente filosofice și umanitare vei putea convinge pe acei tirani, ci cu lancea, ca Horea”, Șuluțiu precizând că s-a temut că Iancu „va face un scandal”, deoarece fusese cuprins de „nervozitate”.
După absolvirea studiilor juridice la Cluj, Iancu a încercat să ocupe o funcție administrativă la sediul finanțelor ardelene de la Sibiu, dar nu reușește să pătrundă în rândurile funcționărimii, dominate de constituția feudală a Transilvaniei, unde erau angajați aproape exclusiv artistocrați maghiari și patricieni sași. De aceea a plecat la Târgu Mureș și s-a înrolat în rândurile canceliștilor, adică a celor ce urmau stagiul de practică avocățească pe lângă Curtea Supremă de Justiție a Transilvaniei, numită în epocă „tabla regească”, aspirând la o carieră de avocat.
Generozitate debordantă
Aici a fost coleg cu peste treizeci de stagiari români din toată Transilvania, Iancu fiind mereu prezent în toate întâlnirile sociale și culturale ale tinerimii române și maghiare, caracterizat de o generozitate debordantă, primindu-i, la fel ca mai înainte la Cluj, pe mulți în casa unde locuia, omenindu-i și chiar achitându-le unora mai amărâți masa zilnică și datoriile. Simeon Pop Moldovan, care a fost coleg cu Iancu la Cluj, oferă în acest sens următoarea mărturie: „Iancu făcuse în casa lui un fel de internat gratuit pentru colegii săi lipsiți de mijloace. Îți aduceai o saltea și un țol și puteai sta cu lunile în casa lui Iancu, care era om așezat și de omenie și cu noi studenții români făcea mult bine”.
La Târgu Mureș îl va prinde izbucnirea revoluției pașoptiste, care-l va împinge în prim planul vieții sociale, politice și militare a Transilvaniei anilor 1848-1850. La nici douăzeci și cinci de ani, tânărul avocat va deveni „măria sa domnul gheneral și al nostru preamilostiv ocârmuitoriu și apărătoriu”, cum îl numea preotul Nicolae Raica din Cetea la 17 iunie 1849, fiind reținut în memoria colectivă a moților cu apelativul de „rege” și „crăișor al munților”.
Evaluându-i măsura faptelor în contextul epocii, consider că preotul Vasile Gomboș din Vidra de Sus i-a fixat lui Avram Iancu cel mai bine rolul în istoria românilor ardeleni scriind în „Protocolul morților parohiei ortodoxe române Vidra de Sus” la rubrica intitulată „meseria celui mort” următoarea sintagmă: „Avram Iancu, Eroul Românilor”.
Mircea Gheorghe Abrudan
Bibliografie
Silviu Dragomir, Avram Iancu. O viață de erou, ediție îngrijită, studiu introductiv și notă asupra ediției de Ioan Bolovan și Sorin Șipoș, Editura Școala Ardeleană, Cluj-Napoca, 2022.
Florian Dudaș, Avram Iancu în tradiția românilor, ediția a doua, revăzută și adăugită, Editura de Vest, Oradea, 1998.
Ela Cosma, Varga Attila (coord.), Avram Iancu – 150 de ani de la moarte. Studii și comunicări, Editura Argonaut/Editura Mega, Cluj-Napoca, 2023.
Teofil Frâncu, George Candrea, Românii din Munții Apuseni (moții), îngrijire ediție și note e Dr. Marius Mureșan, Editura Casa Cărții de Știință, Cluj-Napoca, 2019.
Iosif Sterca Șuluțiu de Cărpiniș, Biografia lui Avram Iancu (1897), ediție facsimil necenzurată, Editura Ecou Transilvan, Cluj-Napoca, 2023.
Gelu Neamțu, Avram Iancu – mit, realitate, simbol –, Editura Argonaut, Cluj-Napoca, 2012.
https://finanzbildung.oenb.at/docroot/waehrungsrechner/#/
Cine este Mircea Gheorghe Abrudan
Mircea-Gheorghe Abrudan, cercetător științific II Dr. Dr. la Institutul de Istorie „George Barițiu” al Academiei Române din Cluj-Napoca, specialist în istoria premodernă și modernă a Transilvaniei, istoria Bisericii Ortodoxe din Transilvania, Banat și Bucovina în secolele XVIII-XIX. Autor, coautor, editor și coordonator a 20 cărți și volume, a 130 de studii de specialitate, a circa 230 de articole de popularizare, evocări, recenzii și note de lectură în reviste de specialitate, de spiritualitate și cultură, în cărți și volume colective apărute în România și în străinătate. Cărți reprezentative: Ortodoxie și Luteranism în Transilvania între Revoluția Pașoptistă și Marea Unire. Evoluție istorică și relații confesionale, Editura Andreiana/Presa Universitară Clujeană, Sibiu/Cluj-Napoca, 2015; Friedrich Schwantz von Springfels, Descrierea Olteniei la 1723, ediție, traducere din limba germană, studiu introductiv, note și indice de Mircea-Gheorghe Abrudan, Editura Istros/Centrul de Studii Transilvane, Brăila/Cluj-Napoca, 2017; Biserica Ortodoxă și clerul militar din Monarhia Habsburgică între Pacea de la Carloviț și Primul Război Mondial (1699-1914), Presa Universitară Clujeană, Cluj-Napoca, 2022, 523 p.; Mitropolitul Andrei Șaguna. O biografie culturală, Academia Română. Centrul de Studii Transilvane/Editura Școala Ardeleană, Cluj-Napoca, 2023.
Proiectul ”Avram Iancu – eroul zilelor noastre” se derulează cu sprijinul financiar al Primăriei Cluj-Napoca și Consiliului Județean Cluj, având susținerea TeraPlast și Băncii Transilvania.
![copaci](https://cluj24.ro/wp-content/uploads/2024/08/copaci-1-e1724425271749.jpg)
În perioada 2023-2024 Primăria a plantat peste 3.700 copaci în Cluj-Napoca, a anunțat, vineri, primarul Emil Boc pe pagina sa de Facebook.
„Clujul Verde: 3.769 arbori cu balot au fost plantați la Cluj-Napoca în perioada 2023-2024.
FOTO. Boc: În perioada 2023-2024 Primăria a PLANTAT peste 3.700 copaci în Cluj-Napoca
Primăria Cluj-Napoca și-a asumat o direcție verde pentru orașul nostru, astfel că la fiecare proiect major de infrastructură cuprindem plantări de copaci în configurațiile stabilite de specialiști.
În perioada 2023-2024 Primăria a plantat peste 3.700 copaci în Cluj-Napoca:
– 1.291 arbori – pe aliniamente stradale, în parcuri și zone verzi administrate de Serviciul spaţii verzi
– 2.084 arbori – prin lucrări de investiţii finalizate precum malurile Someșului, parcurile reabilitate cu fonduri europene, zone de agrement din cartiere ș.a.
– 114 arbori au fost plantaţi pe străzile modernizate din zona Mihail Kogălniceanu – Iuliu Maniu
– 280 arbori plantaţi la proiectul Park&Ride aflat în execuție.
„Proces de revitalizare urbană sustenabil”
Plantările de arbori vor continua în sezonul propice pentru aceste activități, respectiv toamna și primăvara.
Arborii sunt monitorizaţi şi exemplarele care nu s-au prins sunt înlocuite în perioadele potrivite pentru plantare. Majoritatea arborilor care trebuie înlocuiţi sunt în garanţie şi această operaţiune se face pe cheltuiala constructorului.
Pe lângă copaci, Primăria plantează gard viu, arbuști, vegetație perenă, flori de sezon ș.a.
Urmărim să asigurăm un proces de revitalizare urbană sustenabil, care să țină cont de întreaga comunitate, de obiectivele de dezvoltare ale orașului pe termen mediu și lung și de cele mai bune practici internaționale în domeniu”, a scris Boc pe Facebook.
Foto: arhivă | activități plantări toamnă-primăvară & fotografii din zone unde copacii plantați în anii din urmă au crescut
![Răzvan Sava](https://cluj24.ro/wp-content/uploads/2024/08/razvan-sava-cfr-cluj-bun1.jpg)
Răzvan Sava pleacă de la CFR Cluj, anunță reprezentanții clubului din Gruia.
CFR Cluj și Udinese au ajuns la un acord privind transferul portarului Răzvan Sava la formația din Serie A.
CFR Cluj se desparte de Răzvan Sava. Portarul s-a transferat la Udinese
Sava este cel de al doilea portar de la CFR Cluj care, în decurs de un an, se transferă în primul eșalon din Italia.
Răzvan Sava a ajuns la formația din Gruia în ianuarie 2022.
“În doar doi ani, Răzvan a ajuns unul dintre cei mai importanți tineri fotbaliști din Superligă!
Integralist în sezonul precedent, Sava a bifat în total 59 de meciuri în tricoul echipei noastre, impresionând constant prin intervențiile sale de excepție”, au transmis reprezentanții CFR Cluj.
Foto: Facebook/ CFR Cluj
![iacob](https://cluj24.ro/wp-content/uploads/2024/08/iacob-e1724420087510.jpg)
CFR Cluj l-a transferat pe Flavius Iacob, fundaș la revelația Corvinul. Iacob a fost unul dintre fotbaliștii de bază ai Corvinului atât în sezonul trecut, în care hunedorenii au câștigat Cupa României și au terminat pe locul 2 în Liga 2, cât și în startul stagiunii curente, în campania pentru cupele europene.
„Bun venit, Flavius Iacob!
Cluburile CFR 1907 Cluj și Corvinul Hunedoara au ajuns la un acord privind transferul fundașului Flavius Iacob în Gruia!
CFR Cluj a transferat un FUNDAȘ de la revelația Corvinul
În vârstă de 23 de ani, Iacob este un produs al Academiei Corvinului, echipă pentru care a evoluat în ultimele șapte sezoane competiționale, fiind unul dintre jucătorii de bază ai formației hunedorene.
Îi urăm bun venit la CFR Cluj și cât mai multe reușite în tricoul echipei noastre”, scrie pe pagina de Facebook a clubului.